Giacinto di Collegno | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
ital. Giacinto Provana di Collegno | ||||||
Jméno při narození | ital. Giacinto Ottavio Enrico Provana | |||||
Datum narození | 4. června 1794 [1] | |||||
Místo narození | ||||||
Datum úmrtí | 29. září 1856 [2] [1] (ve věku 62 let) | |||||
Místo smrti | ||||||
Hodnost | Všeobecné | |||||
Ocenění a ceny |
|
Hrabě Giacinto di Collegno ( italsky: Giacinto Provana di Collegno ; 4. června 1793 , Turín - 27. září 1856 , Baveno ) byl italský voják a Philhellene , politik, senátor, ministr války v kabinetu Casati, Gabrio ( království ze Sardinie ).
Giacinto Collegno pocházel z drobné šlechty, syn Giuseppe Francesco Giovanni Nepomuceno Provana di Collegno [3] a Anne Morand de Saint-Sulpice .
Giacinto Collegno se připojil k inženýrům a studoval botaniku u Decandole, Augustina Pyrama a geologii u Léonce Élie de Beaumont v Paříži . S posledním jmenovaným studoval geologii Alp a Landes a opravoval geologickou mapu Itálie [4] .
Jako vyšší důstojník napoleonské a sardinské armády se zúčastnil piemontské revoluce v roce 1821 a byl nucen emigrovat.
Když se Collegno dostal do kontaktu s plukovníkem Favierem, Charlesem Nicolasem , postavil se na stranu španělských liberálů proti absolutistům krále Ferdinanda a francouzským jednotkám , které Ludvík XVIII a Svatá aliance poslali do Španělska . Jako dobrovolník a bránící španělskou ústavu Collegno bojoval v dubnu 1823 na břehu řeky Bidasoa s armádou vévody d'Angoulême.
Od začátku roku 1821 vedli řečtí rebelové neustálé bitvy proti silám Osmanské říše a jejím vazalům. Ve svém odvolání napsal Ambroise Firmin-Didot
„Věc Helénů je příčinou lidstva, umění a věd, křesťanství a svobody, příčinou civilizace proti barbarství“
[5] . Collegno byl filhelén a dobrovolně se přihlásil do Řecka.
Collegno patřil mezi obránce pevnosti Navarino , obležené egyptskými vojsky Ibrahima Paši v dubnu až květnu 1825 ( Obléhání Navarina (1825) . Na začátku obléhání na ostrově Sphacteria jeho kolega a přítel hrabě Santarosa , zemřel Giacinto Collegno popsal 30denní obranu Navarina ve svých pamětech Diario dell'assedio di Navarino (Deník obléhání Navarina ) .
Po návratu do vlasti se stal postupně generálmajorem, generálporučíkem, generálem, ministrem války ve vládě Gabria Casatiho a poté od 27. července do 15. srpna 1848 předsedou Rady Sardinského království . Byl poslán do Francie jako zplnomocněný ministr od 28. prosince 1851 do 29. srpna 1852 a byl jmenován členem Stálé válečné rady.
Zemřel v Baveno 27. září 1856